Magyar H. P. Lovecraft Társaság www.lovecraft.hu
„Az emberiség legősibb és legerősebb érzése a félelem,
a legősibb és legerősebb félelem pedig az ismeretlentől való rettegés.”
H. P. Lovecraft életét teljesen megváltoztatta az őrület szomorú megjelenése.
1893 áprilisában a Boston környékén élő,
de utazó ügynökként dolgozó apja
Chicagoban járt üzleti úton.
És Winfield Scott Lovecraft ekkor tapasztalta meg
Először az elmebaj bénító erejét.
Vad látomásai Winfieldet hamarosan
a Butler Kórházba juttatták.
Zaklatott felesége, Susan Phillips Lovecraft arra kényszerült,
hogy visszaköltözzön családjához a Rhode Island-i Providence-be.
Susie-val ment természetesen kétéves kisfia is,
Howard Phillips Lovecraft.
A férfit, akit a "weird" irodalom mai olvasói H. P. Lovecraft néven ismernek,
ma Amerika egyik legjobb írójaként tartják számon.
Lovecraft a 20. századi horror témáinak és rögeszméinek meghatározója,
és most, hogy a 21. században járunk, még mindig velünk marad.
A horrort megszabadította minden addigi cicomájától
és megteremtette a maga jellegzetes elbeszélésmódját, a saját műfaját.
Lovecraft az ember kozmoszban elfoglalt helyéről beszél,
és világosan kimondja, hogy az ókori istenek közönyösek velünk szemben.
Lovecraft ezt a tételt elfogadja, és kiterjeszti az egész kozmoszra.
Gondoljunk a természetfeletti horror bármely alfajára,
szinte biztos, hogy karrierjének valamely pontján
Lovecraft kipróbálta magát benne.
És ha jól csinálta, ami gyakran előfordult, verhetetlenek bizonyult.
Lovecraft - Az ismeretlentől való rettegés
Ezek a Vének kimondhatatlan nevei,
Lovecraft Cthulhu Mítoszának a szíve,
amely egy lazán kapcsolódó kánon, ami azóta
az irodalom legbefolyásosabb alkotásává nőtte ki magát.
Nem tudom, hogy Lovecraft valaha is azzal a gondolattal ült-e le az íróasztalához,
hogy: „Én most ki fogok dolgozni egy impozáns mítoszt”.
Szerintem csak írni kezdett,
aztán minden más már adta magát.
Mitológiák nagyon komplex keresztezése ez, amely
kiindulópontja, hogy az emberiségnél és a Földnél is
ősibb dolgok kegyetlenül és közönnyel
bámulnak minket.
A Vének letűntek, elrejtőztek a világban, távoli pusztaságokban, sötét rejtekekben húzódnak meg,
mindaddig, amíg a hatalmas főpap, Cthulhu
elő nem jön a víz alatti, nagy városban, R'lyeh-ben álló, sötét házából,
és az egész földet újra az igája alá nem hajtja.
Tehát a pokoli démonok helyett ott vannak ezek az
idegen világokból érkező, fura, csápos lények
száműzettek, de majd egy nap visszatérnek és visszaveszik, ami az övék volt.
A Vének az univerzum, a Vének maga a kozmosz,
olyan minket meghaladó erő, amit képtelenek vagyunk irányítani.
Ők az univerzum, amely hatalmasabb, mint azt felfoghatnánk.
Lovecraft előtt a horrorban, a rémtörténetekben
mindig egy alapvetően élhető világgal találkoztunk:
"Isten vigyáz ránk, Isten vigyáz a jókra."
A jó emberek valószínűleg túlélik a rémséget, a kísértettel való találkozást és a hasonlókat.
Lovecraft ezt is felülírta.
Elkanyarodott a kísértettörténetektől, a gótikus irodalomtól,
és létrehozta a maga sajátos, ellenséges világát, amelybe
olyan őrült, förtelmes szörnyetegek próbálnak betörni,
akik cseppet sem törődnek velünk.
De mi vezethette ezt az idegengyűlölő, régi vágású úriembert,
hogy soha nem látott borzalmakról és kozmikus istenekről írjon?
Hol folyó ömlik öbölbe
Lombos domboldalnál
Providence ormai törnek Az ősi ég alá
A szűk kanyargós utcák, mik Lejtők között járnak
Elveszett korok csodáit Idézik a mának.
ÉN VAGYOK PROVIDENCE - ÉN VAGYOK A GONDVISELÉS
Született 1890. augusztus 20-án.
Phillipsék Angell Street 454. szám alatti háza
a régi amerikai értékek csökevényes maradványa volt.
Lovecraft családja egészen jó módú volt
és azt hiszem, a providence-i arisztokráciához sorolják magukat.
A Phillips családfa egészen a 17. századig
vezethető vissza Providence történetében.
Lovecraft részről pedig a 15. századi Angliáig követhető a család eredete,
Devonban Lovecraftok és Lovecroftok is előfordultak.
Lovecraft tényleg „Mayflower-példány”-nak nevezhető,
aki New England „formalinjában” konzerválódott.
Angolbarát volt, és olyasvalaki, akinek a szexhez nagyon kevés köze volt,
földönkívüli lényként élt közöttünk,
az értelemben, hogy nem volt valami férfias gyerek.
Winfield 1898. július 19-én, szifilisz- fertőzésben bekövetkezett halála után
Susie-nak csak a kis Howard maradt.
Szakadatlanul anyáskodott felette,
olyannyira, hogy barátaitól megkövetelte, hogy meggörnyedve járjanak a gyermek mellett,
ha kézen fogva sétáltak vele,
nehogy esetleg kificamítsák a vállát.
Túlzott gondoskodása ellenére
szinte puritán nézetei meggátolták Susie Lovecraftet,
hogy fia iránti szeretetét fizikailag is kimutassa.
Lovecraft később bevallotta feleségének,
hogy ez a fajta anyai nevelés mennyire ártalmas volt számára.
Nagyapja, Whipple Phillips igen tehetős gyáros volt.
Lovecraft 4-5 éves volt, amikor Whipple
kísértettörténeteket mesélt neki.
Más módokon is tanítgatta, igyekezett kivenni a részét unokája tanításából.
A padláson hatalmas könyvtáruk volt, feltehetően a nagyapa gyűjteménye.
Lovecraft titokban feljárt oda, és gyertyafény mellett olvasgatta a régi könyveket,
így szeretett bele a 18. századba.
Lovecraft nemcsak korának terméke,
hanem a korát megelőző századoké is. Nem a megfelelő korba született.
A 18. század fontos részét képezte az úri viselkedés szabályai:
egy úriember méltósággal, őszintén és becsülettel él.
Lovecraft 18. és kora 19. századi irodalmat olvasott és azt mondta:
„Olyan akarok lenni, mint azok. Olyan akarok lenni, mint Alexander Pope,
aki puszta műélvezetből írt verset.”
„Tudat alatt mindig úgy éreztem, hogy
a 18. sz. óta minden valószerűtlen, látszólagos,
egyfajta groteszk rémálom vagy karikatúra."
Lovecraft nagyon sokat tanult nagyapja házában.
Sőt azt hiszem, amit tudott, azt mind ott tanulta.
Iskoláztatása még a legjobb esetben is szakaszosnak mondható,
és állítólag gyakori, idegi eredetű megbetegedései miatt sokat hiányzott az iskolából.
Azokban az időkben az oktatás még nem volt kötelező.
Ha valaki nem akarta, akkor nem küldte iskolába a gyerekét.
Lovecraft 8 éves korára szenvedélyesen megszerette a kémiát.
Nem sokkal ezután fedezte fel a csillagászatot, s ez még nagyobb hatással volt rá.
Azt mondta, hogy az asztronómia ébresztette rá a világűr határtalanságára,
és az emberiség jelentéktelen voltára a kozmoszban.
Van egy kifejezés, amellyel rendszerint csak olvasmányaimban találkozom,
vagy amikor paleontológusokkal és geológusokkal beszélgetek.
Ez az „ősidő”, ami a legtöbb embertől idegen, mert az emberek általában
években gondolkodnak, és így néznek a történelemre is.
Az ősidő viszont mindennél korábbra nyúlik vissza, az emberi értelem kialakulása előtti
időbe. Ez a geológiai idő.
Olyan időskáláról van szó, amelyen a hegyláncok kiemelkedését,
kontinensek elmozdulását helyezzük el,
amikor fajok keletkeznek, majd halnak ki.
De ezt nem igazán lehet ésszel feldolgozni.
Az emberiség földhöz kötött.
Ettől az emberiség eltörpült, fenyegetetté, sebezhetővé vált. És mert
Lovecraft maga is félt, és sebezhetőnek érezte magát
az űrt megtöltötte szörnyekkel.
A padlásom töltött sok idő Susie-ban azt a benyomást keltette,
hogy fia a világ és az emberek elől igyekszik elrejtőzni,
hogy sérülékeny gyermek, aki nem érzi jól magát a saját bőrében.
A Susie Lovecraft és a fia közötti kapcsolat a legjobb esetben is problematikusnak mondható.
Kétségtelen, hogy Susie szerette a fiát, de azt hiszem, amiatt, hogy a férje,
Lovecraft apja, szifiliszben halt meg,
valamiféle se vele, se nélküle kapcsolatot alakult ki köztük.
Visszataszítónak nevezte. Egyik szomszédjának azt mondta,
hogy a gyereknek visszataszító arca van,
ezért nem jár el otthonról.
Susie annyiszor hangoztatta ezt, hogy a fia végül el is hitte.
A klasszikusok iránti vonzalommal keveredő bizonytalanság
miatt az ifjú Lovecraft a saját korosztályától elszigetelődött.
De a magányos gyermekkor hatására fantáziája egészen élénkké vált.
„Rendszeresen gyötört egy furcsa, ismétlődő rémálom,
amelyben általam éji huhogányoknak nevezett szörnyszerű lények jelentek meg,
és a hasamnál fogva felkaptak, magukkal ragadtak, fel a végtelen fekete űrbe.
Halott és iszonyatos városok tornyai fölött repültünk.
Mérhetetlen sok éjfekete és a mértani törvények
borzalmasan elferdített, megnyomorított szabályai szerint épített házakkal teli helyeken."
Lovecraft borzongató dolgok iránti vonzalmát
táplálta, hogy felfedezte Edgar Allan Poe meséit.
Lovecraft Poe legjelentősebb követője,
és azokon a korai írásain ez jól látszik, amelyek olyan hatásokat idéznek fel, mint amilyeneket
például Az áruló szívben találunk.
Az áruló szívet akár Lovecraft is írhatta volna.
Elképzelhető, hogy egy kicsit szeretett volna olyan lenni, mint Edgar Allan Poe,
de végül képzelete egészen más irányba vitte.
Tudjuk ugye, hogy Poe szerint milyennek kellene lennie egy novellának.
Mindennek egy helyen kell lennie, hogy megteremtsen egy bizonyos hatást.
Lovecraft viszont Poe-hoz képest sokkal tágabb perspektívákban gondolkodott.
Serdülő évei alatt Lovecraft számos Poe-stílusú novellát írt,
de ezek legtöbbjét végül megsemmisítette.
Azt hiszem a legtöbb író túlságosan is szigorú önmagához, és ki kell
mondanunk, hogy Lovecraft ennek a trendnek igazi megtestesítője.
Viszont azt hiszem, hogyha ebből valami pozitív dolog
született azon kívül, hogy nagyszerű író lett belőle az az,
hogy bárkinek, aki a saját munkája miatt kesereg,
el kellene olvasnia, hogy milyen megjegyzéseket írt Lovecraft az ő saját munkájáról.
Szinte soha semmi jót nem mondott a saját műveiről.
Meglehet, ez az általa „jó modornak” tartott viselkedéshez tartozott,
mert kétségtelen, hogy rendkívül rossz modorra vallónak
tartotta volna a saját írásai dicséretét.
Azt hiszem azokban az időkben Lovecraft tele lehetett
bizonytalansággal, nem tudta, hogy milyen pályát válasszon.
De talán nem és érezte, hogy szükséges lenne pályát választania.
Legalábbis pénzkeresés szempontjából semmiképp, mert azt hitte, hogy pénze mindig lesz.
De nem sokkal ezután rá kellett jönnie, hogy korántsem így van.
1904-re Whipple Phillips súlyos anyagi veszteséget szenvedett, mert egy
gátépítő vállalkozásba fektette pénzét, amely csődbe ment.
Az ebből eredő stressz kétségtelenül hozzájárult 1908. március 28-án bekövetkező halálához.
Az Angell Streeti házat eladták,
és vele együtt a könyvtárat is, amelyből Lovecraft 12 éven át tanult.
Lovecraft szívből szerette ezt az otthont,
ahol addig soha nem tapasztalt biztonságban érezte magát.
Noha a Susie által talált új otthon mindössze háromtömbnyire volt a régitől,
Lovecraft számára olyan volt, mintha ismeretlen országba költözött volna.
Igaz, a középiskolában talált némi örömöt,
azok a tárgyak, amelyeket nem értett, nagyon elkeserítették.
Lovecraft azt állítja, hogy ekkor teljes idegösszeomlást kapott.
De azt nem tudjuk, pontosan mit ért ez alatt.
Én személy szerint az hiszem, az összeomlást az okozta,
hogy Lovecraft rájött, hiányos matematikai tudása miatt
soha nem lehet belőle csillagász.
1908 nyarán egész egyszerűen otthagyta az iskolát, és soha nem folytatta tanulmányait.
Lovecraft visszavonultsága 1908-tól 1917-ig tartott.
Levelezéséből ítélve ez az idegösszeroppanás
magán viselte a mély depresszió minden jegyét.
„Kerültem minden emberi társaságot, meggyőződésemmé vált, hogy teljes kudarcot vallottam,
és nem vagyok méltó arra, hogy egy társaságba járjak azokkal, akik ifjú korom óta ismertek,
és bolond módra nagy dolgokat reméltek tőlem.”
Lovecraft meglehetősen őrült volt, kicsit tébolyultan, céltalanul bolyongott,
de persze nem úgy értem, na, igen a „különc” talán jobb szó rá.
Még a saját korában is valószínűleg nemhogy remetének, de bogaras különcnek tarthatták.
Állítólag időnként elhagyta a házat, és az emberek megfigyelték, ahogy esőkabátjába
burkolva végigment az utcán,
mindig csak egyenesen előre nézett, az emberek tekintetét kerülte.
Egy dolog mellett ebben az időszakban is kitartott, és az az olvasás volt.
Ennek révén ismerkedett meg az amatőr ponyvamagazinokkal,
amelyek később írásait is megjelentették.
Azt hiszem Lovecraftot az amatőr újságírás mentette meg.
Íróként is és emberként is.
1913-1914 táján Lovecraft lényegében élve eltemetkezve töltötte napjait,
fogalma sem volt, hogy mit kezdjen magával,
és akkor feltárult előtte az amatőr újságírás kicsiny világa, ahol mások is olyanok, mint ő.
Akik írók szeretnének lenni, de nem a pénzért írnak.
És azt hiszem ez akkor, és ott nagyon fontos pillanat volt számára.
Mert az amatőr újságírás egyfajta íróiskola volt.
Lovecraft ezt követően The Conservative címmel megjelentette a saját amatőr folyóiratát.
Oldalain szenvedélyesen fejtegette az elszigeteltség évei során kialakított nézeteit,
köztük a rendkívül erős idegengyűlöletet.
„Korunk egyik legriasztóbb, és jól megfigyelhető tendenciája,
a szervezett közrend egyre növekvő megvetése,
akár a félállati orosz csőcselék émelyítő példáját követi, akár nem.
Úgy tűnik, hogy a kevésbé intelligens elemeket az egész világon
kivételes rosszindulat vezérli."
Minden művész, minden művészi alkotás kora terméke.
És Lovecraft lényegében nagyon is amerikai érzelmeket tükrözött.
Lovecraft intellektuális gyarlóságai, mint például rasszista meggyőződése, és így tovább,
ugyanolyan elítélendők voltak akkor, mint most, és mégis,
bizonyos tekintetben mégsem várhatjuk el, hogy a levesse a bőrét,
és megfeleljen a modern, józan megfontolásoknak.
Volt egy nagyon, nagyon archaikus, és megdönthetetlen elképzelése,
miszerint igazán stabil csakis egy homogén társadalom lehet.
Egyszerűen nem akarta, hogy az általa ismert kultúra széthulljon,
pedig biztos volt benne, hogy ez fog történni,
pusztán az egyre több bevándorló okozta erózió miatt.
Egyfajta Pat Buchanan-féle dolog volt ez.
Volt benne valami igazán őszinte aggodalom a
szaporodásban rejlő veszedelmekkel, a vegyes házasságokkal,
és, azt hiszem, úgy általában a szaporodással kapcsolatban.
De ebben benne volt a tisztaságra szinte árjákra jellemző büszkeséggel való tekintés veszélye is.
Ennek ellenére a The Conservative egyaránt vonzotta magához
a vele egyetértő, és a vele ellenkező amatőröket.
Vonzotta őket Lovecraft művelt elméje,
és ennek eredményeként Lovecraft közeli kapcsolatot alakított ki
több amatőr újságíróval is, akikkel később életre szóló barátságot kötött.
Számtalan levelet váltottak még azután is,
amikor ezek az emberek elhagyták az amatőr újságírás világát.
És Lovecraft egyfajta otthonra lelt ezeknél a folyóiratoknál,
illetve más magazinoknál, rajongói magazinoknál, amelyekbe szintén írt,
és sok rokonlélekre talált ezekben a körökben, akik olvasták, és imádták az írásait.
És követői is lettek, az egész majdhogynem önmagában is egyfajta kultusszá vált.
Lovecraft olyan sok, hosszú levelet írt, olyan hévvel, és intenzitással,
hogy feltételezhető, hogy esetleg időnként a novellaírásról is lemondott a levelezés kedvéért.
Amennyire tudom, több mint 120.000 levelet írt,
és nem is rövideket! Sőt! Nagyon is terjedelmes
leveleket írt, oldalakat töltött meg részletes magyarázatokkal,
jegyzetekkel, javaslatokkal, hogy az illető hogyan javíthat írói stílusán.
Ahogy levelezőtársai száma nőtt,
lehetővé vált számára, hogy általa nagyra tartott olvasókon tesztelje korai írásait.
1919-ben felfigyelt rá a The Vagrant c. amatőr folyóirat.
A Dagon volt Lovecraft első nyomtatásban megjelenő novellája.
Egy matróznak sikerül megszöknie a német tengeri portyázok fogságából,
ám egy különös – vulkáni tevékenység következtében a felszínre került –
tengerfenékből keletkezett partra vetődik.
„A vidéket rothadó haltetemek, és más,
leírhatatlan lények bűze árasztotta el, amelyeket
a végtelen síkság undorító sarából láttam kiállni.”
Az írásnak megvan a maga szörnyűséges hangulata, hogy ez a szegény pasas
ott van, védtelenül a nagy semmiben,
és tudjuk, hogy a biztos vég vár rá, pláne, hogy az égen egy fekete nap jár..., micsoda kép!
A tengerész nekilát a zátony felderítésének, és gigantikus méretű monolitra bukkan,
amelynek faragott felszínén egy ősi, halember faj ábrázolásait találja.
„Úszóhártyás kezük és lábuk ellenére
förtelmes módon emberinek tűntek.
Ernyedt ajkuk döbbenetesen széles volt, szemük kidülledt.
Más vonásaikat már sokkal kellemetlenebb lenne felidézni.”
Aztán hirtelen elszabadul a pokol, előjön valami hatalmas,
Charlie Tuna-féle figura, és átöleli a kőoszlopot.
És a végén az lesz, hogy az elbeszélő egyszerűen megőrül,
már a világ másik végén él, de attól retteg, hogy a jó öreg Charlie ide is követte,
és azt mondja: „Jaj istenem! Valami van az ablakban!”
Na, és akkor követte az a lény, vagy csak bolond a fickó? Fogalmunk sincs.
De akárhogy is, nagyon jó kis történet.
De persze, ebben már minden benne van. Ott az a lény, a tenger gigászi teremtményei közül...
Tulajdonképpen egy miniatűr Cthulhuról van szó.
A Dagon, és az ebből az időszakból származó többi novella
határozza meg a tipikus lovecrafti kerettörténetet:
egy tudós a természeti törvénye megcsúfolását fedezi fel,
és a végén valami vagy az őrületbe, vagy a halálba kergeti.
Ebben a novellában is megtalálható már a Lovecraftra jellemző barokkos leírás,
és a személyes érzéseket kifejező, szubjektív melléknevek halmaza.
Lovecrafttal kapcsolatban az egyik sokat emlegetett klisé,
amelyet rendszerint azok használnak, akik nem szeretik a műveit,
hogy mindössze egyfajta stílusban írt, és az is legnagyobbrészt
vagy legalább is javarészt melléknevekből áll.
...mint mondjuk: „A Dulwich hátborzongató városa fölött lebegő
torz, furcsán púpos hold fénye síkos, pikkelyes, varangyszerű lényekre esett."
De valójában csak azt mondja, hogy, Dulwich fölött
majdnem telihold volt,
és az ott lakók mind piszkosul fura békák voltak.
De Lovecraft valójában barokk író, abban az értelemben, hogy milyen gondosan
igazítja egymáshoz ezeket a túlérett, hihetetlenül szövevényes
kifejezésmódokat, mondatokat és stílust,
de mindez teljesen a sajátja.
Ha az ember felnőttként ismerkedik meg Lovecrafttal, akkor meg kell tanulnia, hogy hogyan olvassa.
Az övé nem modern stílus, nem egy lecsupaszított stílus,
és nem is valami hatékony stílus, és rengeteg kihagyható szó van benne.
Lovecraft kiválaszt néhány szót, és azokat aztán borzalmasan elkoptatja.
„hátborzongató”, „furcsán púpos”
Legtöbb története puszta hangulat. Semmi sem történik.
Kiváltképp az elbeszélővel nem történik semmi.
Az elbeszélő rendszerint halálra váltan fog bele a történetbe, és halálra váltan is végzi.
És Lovecraft egyéb dolgok miatt is gúnyolható:
hogy hajlamos egyes szám első személyben írni,
és hogy vég nélkül ír.
Egyik jellegzetesen parodizálható lovecrafti kép, hogy
valaki írás közben megőrül, mert valami egyre közeledik az ajtajához:
„Már a lépcsőn jár!
Pokoli csápjai már az ajtóm előtt vonaglanak!
Iä, Shub-Niggurath, az ezergyermekű szörny... Fhtagn, Fhtagn..."
És kész, pont, pont, pont.
A szereplő eltűnik a szókihagyások és a kurzív írás áradatában.
Hihetetlenül szorulásos stílus ez.
És persze a pasas újra, meg újra, meg újra átírta, addig,
amíg elégedett nem volt a munkájával.
És meglehet, néhányak túl cirkalmasnak találják, de a szövegeiben mégis tökéletes az egyensúly.
Erre a lila stílusra nagyban hatott,
hogy ebben az időben Lovecraftot lenyűgözték Lord Dunsany írásai.
Dunsany varázslatos meséket írt mindenféle álomvilágról meg istenekről.
Bámulatos a prózája, amelyet, úgy tűnik, kizárólag a King James-féle bibliafordítás
ihletett, és semmi más.
Lovecraftot elbűvölte Dunsany mesebeli panteonja,
és később be is vallotta, hogy ennek hatásara kezdte el írni a Cthulhu-mítosz történeteit.
Fogta a Dunsany-féle, fantáziavilágban élő isteneket, és
belehelyezte őket a valós világba. Így alakította ki a saját kozmikus mitológiáját.
Noha Lovecraft immár publikáló író lett,
úgy vélte, hogy egy úriemberhez nem méltó, hogy fizetést várjon el
olyasmiért, amit kizárólag a saját élvezetére űz.
Elképzelése szerint egy úriember „megél”, de nem „dolgozik”.
Amatőr írótársai azonban biztatták, hogy hagyjon fel ezzel az üzletellenes gondolkodással,
és tehetségét „szellemíróként” bocsássa áruba.
Láthatatlan szerzői mivoltában, 1918 és 1920 között
Lovecraft írásai számos alkalommal kerültek nyomtatásba.
Mivel azonban semmiféle gyakorlati, üzleti tapasztalata nem volt,
az akkoriban elfogadottnak számító munkadíjtól jóval kevesebbet kért,
és épphogy elérte a minimum célként kitűzött, heti 15 dolláros bevételt.
A csekély jövedelem ellenére is, ez rendkívül termékeny időszak volt Lovecraft életében.
1921-re közel 17 novellát írt.
„Boldogtalan ember az, akinek gyermekkori emlékei
pusztán félelmet és szomorúságot idéznek.
Nyomorúságos az a lény, aki csak
óriási, zord termekben, barna falikárpitok és antik kötetekkel rakott polcok
között töltött, magányos órákra tekinthet vissza."
A The Outsider (A kívülálló) legmegkapóbb tulajdonsága, hogy a mi értelmünket meghaladó valami története.
A dolog egy pillanatra felbukkan a körben, a tűz fényében,
és máris visszaszökik a sötétségbe.
A történet magányos elbeszélője hosszas remeteség után
elhagyja omladozó kastélyát,
és a föld felszínére érve azt látja, hogy az emberek eszelősen menekülnek
attól a szörnytől, amelyet a narrátor tisztán lát maga előtt.
Imádom a végén ezt a, hogy úgy mondjam, csavaros fordulatot.
És ahogy az ember olvassa a novellát, a legutolsó mondat az, ami megrémíti.
Kimondottan büszke voltam a fickóra, hogy milyen ügyesen sikerült kijutnia a katakombáiból.
És amint az igazi, élő emberek megpillantják, és sikoltozni kezdenek,
ő maga is meglátja a saját tükörképét.
Irtózva kinyújtja a kezét, és megérinti a tükröt, és bumm! A történet véget ér!
„Úristen, egy vámpír, a sötétség bugyraiból származó teremtmény, és most vele kell mennünk!”
Rögtön előre lapoztam, újra elolvastam az egészet, hogy lássam, hogyan érte el ezt a hatást!
Amikor Lovecraft a legjobb formájában van, akkor van annyira egzisztencialista,
mint Albert Camus.
„Mindig is tudtam, hogy kívülálló vagyok,
idegen ebben a században, és azok között, akik még megőrizték emberi lényüket."
Ez van annyira erős megfogalmazása annak, ahogy például én is
éreztem magam serdülőkoromban, mint bármi más.
Lovecraft írása nagy valószínűséggel rejtett önéletrajzi elemeket tartalmaz.
Kétségtelenül úgy tűnik, hogy boldogtalan gyermekkora volt,
és fizikailag visszataszítónak tartotta magát.
De azt is érezte vajon, hogy emiatt irtózat tárgya lenne, hogy mindenki kerüli?
Kétségtelen, hogy ami a külső megjelenését illeti, egy sor dolog miatt zavarban volt.
Úgy érezte például, hogy benőtt arcszőrzete van, és ezt elcsúfító dolognak tartotta.
Bizonyos értelemben tehát saját magát használta volna kiindulópontnak.
De ahhoz azt hiszem sokkal hátborzongatóbbnak kellene lennie,
mint amilyennek Colin Wilson ábrázolja,
ha valóban úgy kellett volna kinéznie, mint a novellái szereplői.
És én nem hiszem, hogy annyira borzalmas lett volna.
Amikor Lovecraft végre kilépett az önkéntes elszigeteltségből, Providence egybehangzó véleménye az volt, hogy
az Angell Streeten álló házat jobb kerülni,
és hogy Lovecraft és édesanyja különcök.
Noha ez a nézet Lovecraft esetében vitatható,
Susie egyre nagyobb aggodalomra adott okot.
A kis család élet tele volt feszültséggel. Susie a legkisebb dolgokból is
óriási drámákat rendezett.
1919. március 13-án,
nagyjából abban az időben, amikor fia írói karrierje bontakozni kezdett,
Susie Lovecraft ugyanabba az intézetbe került,
ahová évekkel korábban a férjét is bevitték.
Susie Lovecraft 1921. május 24-én hunyt el, de nem idegi problémák miatt,
hanem egy elrontott epeműtét következtében.
Susie halála érzelmileg is anyagilag is
nagy terhet rótt Lovecraftra.
Susie szűkös örökséget hagyott fiára,
amely már akkor is csekély volt, amikor ő maga atyjától megörökölte.
Ez az örökség és a szellemírásból származó, hasonlóan siralmas jövedelem
alig-alig fedezte Lovecraft költségeit.
Nagyon kevés pénzt keresett, fertelmes babkonzerven élt...
Sokszor gondolkodom azon, hogy Lovecraft vállalt-e volna valami alkalmi munkát, bármit,
bármit, csak azért, hogy egy kis pénze legyen.
És nem hiszem, hogy ilyesmibe belement volna.
hogy ő igenis úriember, hogy író, és hogy nem fog akármit elvállalni.
Lovecraft a nagynénjeihez, Lilian Clarkhoz és Annie Gamwellhez költözött.
De egy nagynéni nem helyettesítheti az anyát.
Érezhetően kevesebbet írt.
A felmentő sereg Lovecraft egyik újságírótársa képében érkezett.
A Herber West - Reanimator (Herbert West, az újjáélesztő) valójában nagyon mulatságos történet.
És azt hiszem Lovecraft maga is annak szánta.
A megbízást egy humoros folyóirattól kapta,
és a folytatásokért darabonként 5 dollárt fizettek neki.
Ne feledjük, hogy ez egy vicclap volt, a címe: „Home Brew”.
Alapítója és szerkesztője George Julian Houtain volt, Lovecraft egyik amatőr író barátja.
Houtain azt mondta: „Nem tudsz olyan borzalmat kitalálni, hogy ne jelentetnénk meg!”
Tehát Lovecraftot egyenesen arra biztatta, hogy a
tőle telhető legelképesztőbb, legelevenebb horrort írja, amit csak el tud képzelni.
Lovecraft háborgott a sorozatírás korlátozó volta miatt,
de a sorozat 1922-ben
Grewsome Tales címmel mégis útjára indult.
Később a címet megváltoztatták, Herbert West, az újjáélesztő lett belőle.
„Herbert Westről,
aki az egyetemi, és az azt követő évek során jó barátom volt,
csakis a legnagyobb borzadállyal tudok beszélni.
Haeckellel együtt vallotta, hogy minden létforma pusztán kémiai és fizikai folyamatok összessége,
és hogy az úgynevezett „lélek” puszta mítosz.
Barátom úgy vélte, hogy a halottak mesterséges életre keltése
a sejtek állapotától függ.”
Imádom a Herbert West-történetek hangulatát.
A hely érzékelését.
Amely nyilván nem került bele a filmbe,
de mégis érzékelteti történelmi kort, a helyet, a kontextust. Rendkívüli erővel ábrázolja.
Na, most nagyon sokan úgy vélik, hogy ezen a történeten rendkívül erősen érződik a Frankestein hatása.
Én ezzel nem értek egyet. Mert ne feledjük, hogy Victor Frankenstein
különböző emberi testrészekből hozott létre mesterségesen egy emberi lényt.
Herber West viszont azzal próbálkozik, hogy egy ép testet próbáljon meg életre kelteni, azután,
hogy az illető elméletileg meghalt.
Azt hiszem, itt egészen más koncepcióról van szó.
West hullaélesztő kalandjai
közel sem tartoztak Lovecraft kedvencei közé, és nem is ez volt a legjövedelmezőbb munkája.
Mindazonáltal, a hivatásos írói pályán ez is egy kis mérföldkövet jelentett.
Ez alatt az idő alatt Lovecraft érdeklődése két új irányba is fordult.
Mindkettő ellentétben állt idegengyűlölő természetével.
Az egyik az utazás volt, a másik egy nő!
Lovecraftot Providence-ből Bostonba csalogatta az amatőr újságírók egy találkozója.
A honfitársaival folytatható intellektuális társalgás lehetősége
túl vonzó volt ahhoz, hogy elutasítsa.
A ritka utazások hamarosan szokásossá váltak.
Még úgy is, hogy Lovecraft szívesebben maradt észak-keleten, ahol
jól ismert hagyományok uralkodtak.
Egyik ilyen útján,1921-ben H. P. Lovecraft megismerkedett a New York-i Sonia Haft Greene-nel.
Az 1883. március 16-án született Sonia
sokkal tapasztaltabb volt a világ dolgaiban, és már egy házasságon is túl volt.
Megismerte ezt az asszonyt, aki, hát... zsidó volt.
Az egyik dolog, amire felfigyeltem Lovecraft levelezését olvasva,
hogy mennyire antiszemita volt.
Számomra egészen furcsa, hogy a végén Lovecraft egy zsidó nőt vett feleségül.
És Sonia egész biztosan szemet vetett rá.
Gondolom nem Lovecraft volt a világ legrosszabb partija. Méltóságot árasztott magából,
meglehetősen magas, vékony, csontos.
Sonia pontosan az ellenkezője volt.
Nyitott, társaságot kedvelő, vidám, ő maga is jó társaság.
És, amennyire tudom, ő volt az, aki Lovecraftot bevezette szex rejtelmeibe.
Ám legjobban mégis az irodalom iránti szenvedélyük kötötte őket össze.
Számtalan holdfényes éjszakai sétáik egyikén egyszer
Lovecraft és Sonia furcsa, horkantó morgást hallott.
Egyértelműen a hang, Lovecraft egyik novellájának ihletője lett, de
Lovecraft arra biztatta Soniát, hogy írja meg ő a történetet.
Ezért a biztatásért cserébe egy csókot kapott. Gyermekkora óta az elsőt.
És még gyerekkorában is csak ritkán volt benne része.
Sonia novellája a The Horror at Martin's Beach (Rettenet a tengerparton) címet kapta, és 1923-ban jelent meg.
Ekkorra Sonia sikeresen rávette Lovecraftot, hogy költözzön hosszabb időre
New Yorkba, és ott „puhatolózzon”.
Tudta, hogy Lovecraftnak jobb lenne eljönnie Providence-ből.
Ha igazán élni akar, akkor ki kell lépnie a világba.
És Sonia azt is tudta, hogy milyen tehetséges is Lovecraft.
Úgy gondolta, hogy ha New Yorkba kerül, ahol a magazinokat publikálják,
és megismerkedik néhány fontos emberrel, akkor híressé válhat.
De a bevándorlóktól ellepett, rohamosan növekvő metropoliszban
egy olyan akut idegengyűlölő, mint Lovecraft, természetesen hamar gondba került.
De az elején még minden oka megvolt rá, hogy reménykedjen.
Megismerkedett Soniával, és 1923-ban beindult a Weird Tales c. magazin.
Amennyire ma elmondható, hogy a science fiction és a fantasy marginalizált helyzetben van,
úgy igaz, hogy az 1920-as és ’30-as években természetesen még ennél is jobban a peremre szorult.
És a Weird Tales mint kiderült, roppant jelentős magazin lett.
Az összes „ponyvamagazin” közül ez volt a legjobb, odaadóan elkötelezett
a weird fiction, a horror és bizonyos fajta sci-fi történetek iránt.
A fantasztikus történetek egyre népszerűbbek lettek.
A kiadó, J. C. Henneberger, ebben meglátta a lehetőséget,
és egy egész folyóiratot szánt a műfajnak.
Létezett egy piac, és akármennyire is alacsonyan fizető piac volt,
és akármennyire is marginalizált volt a magazin,
és még ha vécépapírra is nyomatták, mindegy, létezett a piac, volt olvasóközönség.
Helyet adott a kezdőknek.
És ha más nem tett, akkor is lényegében remek ponyva fantasy írókat gyűjtött összes.
Sokkal jobbakat, mint azt a „ponyva” szó sugallja.
A fantasztikus regényírás számos nagy mestere a Weird Tales oldalairól indult.
Közéjük tartozott H. P. Lovecraft is.
Lovecraft a Weird Talest saját munkái egyetlen piacának tekintette.
Ez egy olyan magazin volt, amely számára viszonylag még büszkén is írt.
De el kell ismerni, hogy azt mondta, hogy az átlagos vagy talán az átlagon aluli
Weird Tales-történetek nem voltak valami jók.
Csakis Sonia és néhány barátja kitartó unszolására volt hajlandó
végül megadni magát, és elküldeni néhány novellát.
A Weird Tales mind az ötöt azonnal megvette,
és ezzel megkezdődött a Lovecraft élete végéig tartó kapcsolat.
1924. március 3-án Lovecraft egy másik kapcsolatra is lépett.
Sonia agresszív kampánya eredményeként,
Lovecraft végül megkérte a kezét.
A menyasszony majdnem 41, a vőlegény 33 éves volt.
A nagynénik fel voltak háborodva!
Meggyőződésük volt, hogy a feleségül vett lány nem volt méltó Lovecrafthoz.
Biztonságérzetét alapjaiban megrengető módon,
Lovecraft elhagyta Providence-t, és ifjú feleségével New Yorkba költözött.
A puritán, szűz remete erkölcsi mércéje szerint
a házasság érdekes élménynek ígérkezett.
Néha úgy érzem, hogy Sonia épphogy nem volt eszelős.
Mert végtére is egy olyan pasihoz ment feleségül, aki nem volt hajlandó dolgozni.
Kivéve az írást.
Azt hiszem ez az egyetlen terület, ahol Lovecraft, mint ember, kudarcot vallott.
Azt hiszem, valahol az emlékirataiban Sonia be is vallotta, hogy azt hitte,
talán meg tudja változtatni.
Nem tudta megváltoztatni.
1922 és 1924 között Lovecraft újra nagyobb lendülettel kezdte írni elbeszéléseit.
Erre az időre tehető a születendő lovecrafti mitológia
három visszatérő motívumának keletkezése is.
A Miskatonic Egyetem,
Arkham sötét városa, és
az irodalom legrémesebb varázskönyve,
amelyet egy Lovecraft gyerekkorából származó alteregó
írt, akit az Ezeregy éjszaka meséinek olvasása ihletett.
Az őrült Abdul Alhazred.
A Necronomicon az urbánus legenda és egy rossz vicc
furcsa keveréke.
Először csak Lovecraft elméjében létezett, aztán mások is használni kezdték.
Ez volt a világon a legkönnyebb... „Az őrült arab, Alhazred Necronomiconja!
Igen, minden tiltott dolgok gyűjteménye!”
A Necronomicon mindenféle idéző varázsigét tartalmazott.
Olyan varázsigéket, amelyek segítségével ismeretlen világokból és dimenziókból
ősi lények hívhatók elő.
Hát a Necronomicon is azok közé a lovecrafti koncepciók közé tartozik, amelyeket
soha nem készült teljesen kidolgozni.
Sokkal inkább egy sor utalásról van szó, amelyek egy sokkal vaskosabb kötetre mutatnak,
amelyben még sokkal borzalmasabb titkokat jegyeztek le.
Olyanokat amelyekre Lovecraft már utalni sem tud.
Úgyhogy mások is elkezdték használni. Fritz Leiber, Bloch,
Manly Wade Wellman és August Derleth.
Ezek az írók is elkezdték emlegetni a saját írásaikban,
és most már olyan, mintha egy kicsit igaz is lehetne, akár valóságos is lehetne.
Ebből az időszakból származik egy másik történet is,
amely Lovecraft egyik legjobb korai novellája, A The Rats in the Walls (Patkányok a falban).
A Patkányok a falban
egyik a két Lovecraft-novella közül, amelyeket gyerekkoromban olvastam.
Apám vett nekem egy könyvet. Rémséges és természetfeletti mesék volt a címe.
Mindenféle történet volt benne, kettő Lovecrafttól:
A Patkányok a falban és a The Dunwich Horror (Rémület Dunwichben)
Apám felolvasott nekem ebből a könyvből, és az ember esze megállt!
A De La Poer családból származó úriember
hazatér az ősi, angliai családi kastélyba.
Ő és fekete macskája, Nigger
hallják, hogy a falakban rágcsálók kapirgálnak, mocorognak.
Lovecraft kitűnően ért hozzá, hogy a felfedezés pillanatát
hangokkal, vagy egy átfutó árnyékkal érzékeltesse,
és az olvasó ott találja magát a történetben,
és mintegy empátiásan érzékeli a pillanatot, amikor a zaj hallható a faburkolat mögül.
Itt – sokkal inkább, mint más történeteiben – jelentkezik az „ősidőnek” az érzékelése.
Abban az értelemben például, ahogy De La Poer megpróbálja kideríteni, hogy mi okozhatja a
zajt, és egyre mélyebbre hatol, már a pince alatti részekben jár,
végtelen föld alatti üregeket, barlangokat fedez fel a ház alatt.
A kastély alatt húzódó mélység kutatása egyidejűleg
a múlt, és a múlt borzalmainak kutatása is.
„Úgy éreztem, mintha mérhetetlen magasból néznék le
egy térdig érő mocsokban álló, félhomályba burkolt grottóra.
Ahol egy fehérszakállú pásztor tereli az állatait a botjával.
Egy egész nyájra való gombaszerű, puhány szörnyet,
akiknek a képe elmondhatatlan undort keltett bennem.
Majd amikor a pásztor megállt, és egy rövid időre elszundított,
patkányok végeláthatatlan légiója zúdult elő a bűzös mélységből,
és embert állatot egyaránt, pillanatok alatt felfaltak.”
Ez egyike azoknak a történeteknek, amelyben
Lovecraft a klasszikus gótikus fordulatokkal játszik.
Ott van a család, meg rejtett titkok...
A novellában megtalálható a kora 18. századi gótikus elemek mindegyike.
Az összes fura dolog Exham Klastromáról,
aztán ott a szikla alatti elveszett világ,
és azok a visító, petyhüdt, puhány állatok,
és az emberek, a történet szereplői, akik a gonoszok különböző vérvonalaiból
származnak, akik mintegy tenyésztik ezeket a dolgokat,
és aztán a dolgok tovább fejlődnek... micsoda egy ragyogó alkotás!
Tényleg hátborzongató olvasmány, rendesen az ember idegeire megy.
De azt hiszem, hogy egyfelől meg nyilvánvaló,
ha bárki civilizált embernek elkezdjük döntögetni a falait,
biztos, hogy találunk mögötte valami rettentő undorítót.
A Weird Tales 1924-ben lelkesen lecsapott a Patkányokra, és ki is adta.
Lovecraft házasságának első másfél éve, úgy hatott, mint valami frissítő tonik.
Pompás, új kaland volt.
És... sok barátra is szert tett, Frank Long például az egyik legjobb barátja lett.
A munka, és Lovecraft munkakereső kedve azonban korlátozott volt.
Azt hiszem, hogy A: nem is akart állást,
B: Tudta, hogy bármilyen állást is találna New Yorkban, vagy bárhol,
az súlyosan megviselné.
Minél tovább élt New Yorkban, annál hevesebbé vált az idegengyűlölete.
Majdhogynem megtorlásként a körötte burjánzó
bevándorló tömegekkel szemben.
A katasztrófa lényegében pénzügyi okok miatt ütött be.
Sonia elveszette a kalaposüzletet, és végül Clevelandben keresett munkát.
Ajánlatot kapott, amit Sonia lelkesen, Lovecraft viszont undorral fogadott.
Cleveland túl messze volt Providence-től.
Brooklyn elviselhetetlen volt számára, de mindössze csak egy vonatra kellett szállnia, ha haza akart menni.
1924 végére Soniának azonban nem maradt más választása, mint hogy
elköltözzön a Közép-Nyugatra. Egyedül.
Sonia egy darabig még ingázott, hogy férjét
támogassa, de Lovecraft hangulatára tett hatása gyengülőben volt.
A New Yorknak nevezett olvasztótégelyt ostorozó gúnnyal,
mániákusan, sőt, a fajgyűlöletig menően támadta.
„Őszintén remélem, hogy a minden válogatás nélküli bevándorlásnak hamarosan végleg gátat vetnek.
Isten a megmondhatója, hogy már így is bőséges károkat okozott
a Dél-Európából és Nyugat-Ázsiából származó tudatlan, babonás
és genetikailag káros söpredék hordáinak korlátlan befogadása.”
Ezeket a nézeteket Lovecraft rendszerint megtartotta magának,
hiszen jól tudta, hogy a barátai és levelezőtársai nem értenek vele egyet.
Hamarosan azonban írásaiban is hangot adott ezeknek a démonoknak:
„A Governor-szigettel szemben, az ősi part közelében
elterülő Red Hook a hibrid nyomor útvesztője.
A materiális és spirituális rothadás e kuszaságából
százféle istenkáromló dialektus rohamozza meg az eget.
A rendőrség kétségbeesetten igyekszik fenntartani a rendet vagy új megoldást találni,
és már ott tart, hogy a korlátokat a külvilág védelmére
húzza fel, hogy megvédje azt a fertőzéstől.”
Nem hiszem, hogy bármi értelme lenne egy író gondolatait vagy meggyőződését
ahhoz viszonyítani, amit ír. Legalábbis nem egy az egyben, ahogyan azt az irodalomtudósok,
elméleti szakemberek és amatőr pszichológusok oly nagy előszeretettel teszik.
A modern normák szerint Mark Twain írásai tele vannak rasszizmussal,
Edgar Rice Burroughs-nál bőségesen találunk rasszizmust és szexizmust.
Az ilyen szavakért akár magát a kort is hibáztathatjuk.
Szerintem az ilyesmi lényegében egyfajta őskövületi lenyomata annak, hogy
egy új-angliai úriember miként gondolkodott akkor.
Az ember beleolvas Lovecraftba, és roppant könnyű kijelenteni, hogy
Cthulhu a női nemi szerv neve, vagy hogy
az összes beavatatlan valójában mind zsidó, vagy fekete,
vagy hogy persze, ezek az utalások a békaféle dolgokra
valójában ravaszul álcázott rasszista megnyilvánulások.
Ugyanakkor – bizonyos csoportokra vonatkozóan –
igenis tett jó néhány túlzóan fajgyűlölő kijelentést,
ami viszont egyáltalán nem meglepő a ’20-as, ’30-as években.
És hát persze ez elég baj, ez még nem mentség, de nem hiszem, hogy komolyan kellene venni.
Ha nem lenne annyira kifogásolható, akkor még vicces is lehetne,
és bizonyos mértékben az is, noha teljes mértékben kifogásolni való.
Ez a védett burokban élő személy, akinek oly sokáig tartott felnőni, vagy
azt is mondhatnánk, hogy soha nem nőtt fel igazán, bár ez így nem igaz,
de mindenesetre a Brooklyn utcáit, a „Red Hook” Brooklynt
elárasztó idegenekre úgy reagál, mint egy serdülő.
És azt hiszem, hogy amikor úgy beszél magáról, mint egy nem asszimilálódott idegenről,
akkor abban kifejeződik, hogy amikor Lovecraft New Yorkban élt,
akkor megértette, hogy az összes gyűlölködése ellenére
New York működött.
Annak ellenére, hogy benne az egész hely egy borzalmas, kaotikus pöcegödör képzetét keltette,
a város mégis működött. És ő volt az, aki nem működött!
Barátai számára nyilvánvalóvá vált, hogy Lovecraft New York-i száműzetése
idegösszeroppanáshoz fog vezetni.
Egyesek attól tartottak, hogy öngyilkos lesz.
A segítség végül Lovecraft nagynénjeitől, Liliantől és Annie-tól jött.
Találtak ugyanis Providence biztonságos közegében egy kis lakást az unokaöccsüknek.
Sonia felajánlotta, hogy megveszi neki a házat. De ez már nem New York!
Providence-ben az illendőség az úr.
Ha Lovecraft képtelen eltartani a feleségét, akkor inkább elszakad tőle.
1926 áprilisában Lovecraft visszatért szeretett városába.
Kiszabadult Brooklynból és óriási...,
elképzelhetetlenül óriási megkönnyebbülésére újra
Providence-be költözött.
1926 nyarán elkezdődött Lovecraft legtermékenyebb időszaka.
Egy olyan ötletből indult ki, amelyet még a borzalmas New York-i időkben vázolt fel.
Egy ötletből, amely később Lovecraft képzeletbeli világegyetemének legfigyelemreméltóbb eleme lett.
Életemben először a The Call of Cthulhut (Cthulhu hívása) olvastam Lovecrafttól,
és csakúgy, mint gondolom, szinte mindenki mást,
engem is mellbevágott az, ahogy a kozmológia, az antropológia
és horror elemei keveredtek és összeolvadtak benne.
George Gammel Angell, a Brown Egyetem szemita nyelveket oktató,
nyugalmazott professzora
titokzatos gyilkosság áldozata lesz Providence egyik utcájában.
Halála előtt nem sokkal, a professzor nyugtalanító agyagszobrocska birtokába jutott.
„...halványan emberi formára emlékeztető, ám polipfejű<//i>
szörnyet ábrázolt, arca a csápok összefonódó masszája.
teste pikkelyes, gumiszerűen ruganyos, első és hátsó lábán
lenyűgözően hatalmas karmokkal, hátából szárny nőtt ki.”
A szörny leírása, azt hiszem, bármilyen vizuális megjelenítéshez képest
jobban hangzik papíron.
Ez jellemző Lovecraftra. Minden teremtménye roppant érdekes a papíron,
mert ahogy az ember olvas róluk, azonnal beindul a fantáziája,
és összhangban a Lovecraft által leírt tengeri herkentyűkkel, olyan
amorfnak és undorítónak képzeli, amilyennek csak akarja. Van valami a halakban,
ami komolyan nyugtalanította Lovecraftot. A tintahal, a polip, ilyesmik...
A faragott szobor titkának kutatását Angell után a dédunokaöccse folytatja.
Itt van tehát ez a fickó, akinek meghalt a különc bácsikája, és elkezdi átnézni az iratait,
én ugyanezt csináltam Lin Carter halála után, és egyfelől ez egyfajta robotmunka,
de az ember sohasem tudhatja, hogy mire bukkan, és aztán rátalál ezekre
az eszelős írásokra, és arra gondol, hogy: „Mi a fene akar ez lenni?”
Az ember egy hihetetlenül esetlen történetet olvas.
Van benne ez is, az is. Van benne újságcikk, meg miegyéb...
részben zsurnalisztika, és majdhogynem anekdotikus,
és cselekményt nem igazán találunk benne.
Az egész töredékek halmaza, ezekből áll össze nagyon érdekes és modernista módon.
És már ez a fajta írói technika is magában hordozza a rejtélyes hangulatot.
A fiatalember hamarosan a dolog rabja lesz, és már számít rá, hogy
Cthulhu titkos ügynökei megjelennek és elkapják.
És egyáltalán miért írja le mindezt, ha nem akarja, hogy mások is tudjanak róla?
Ez Lovecraft egyik visszatérő motívuma.
A tudománytól, vagy pusztán az emberi tudástól való rettegés.
Meg az olyan területek kutatása, amelyeket a hős
nem feltétlenül akar megismerni, és véletlenül hozzájut valamihez.
De azt a valamit vagy nincs sok értelme megtalálni,
vagy a megismerése a felfedező pusztulásához vezethet.
Az unokaöcs keresi a rendszert
a világ minden pontjáról származó élénk álmokról szóló beszámolók,
a New Orleans lápjain űzött sötét praktikák
és egy csapat ártatlan tengerész által felfedezett hullaváros léte között.
„Ott hevert a nyálkás boltívek alatt a hatalmas
Cthulhu az ő hordáival, és íme most, kiszámíthatatlanul végtelen korszakok elteltével,
sugározni kezdte az arra érzékenyek álmaiban rettegést keltő gondolatokat.”
Cthulhu ezeknek az istenségeknek egyfajta Paul Revere-je,
vagy olyan, mint Artúr király, aki várja, hogy visszatérhessen, és újra hatalomra jusson.
Lényegében egyfajta általános Gonosz, amely valahol máshol létezett,
de a kereszténységre is emlékeztet abban az értelemben,
hogy egyszerre teremtőnk, és elpusztítónk.
Azt hiszem, Cthulhu valójában az ördög egy másik verziója, csak sokkal nyálkásabb.
Az ősi nevek helyesírása és kiejtése éppoly
bonyodalmas volt, mint maga a történet, ha nem bonyodalmasabb.
Cthulhu
Persze ott a név kiejtése körüli ellentmondás,
de hát nekem ez már a negyedik beszélt nyelvem.
Poppy Z. Brite viccel azon, hogy hogyan ejtjük ki a Cthulhu nevet, de én nem ismerem más módját.
Néztem azt is, hogy Lovecraft hogyan ejti ki, de azt nem tudom utánozni.
Állítólag sok kollégája sem tudta,
hogyan kellene kiejteni a nevet, vagy rosszul ejtette ki,
és végül 1934-ben egyik kollégájának elmondja, hogy valójában két szótagból áll.
Nyelvünk hegyét a szájpadlásunkhoz kellene illeszteni,
és köhögéshez hasonlóan kell kimondani: „Clu-lu”.
De azt is elmondja, hogy ez a név egy teljesen idegen, földön kívüli név.
nem is szánták arra, hogy az emberi hangszálak meg tudják formálni.
A szó mindössze valaminek a szimbóluma,
ami messze meghaladja az ember hangképző képességét.
Tehát a szónak nincs rossz kiejtése, mert nem létezik helyes kiejtése sem.
Annak ellenére, hogy Lovecraft igyekezett létrehozni egy gazdag narratívát,
A Weird Tales magazin elutasította a Cthulhu hívása c. írást.
Az antológia szerkesztője, Farnsworth Wright előszeretettel alkalmazta ezt a módszert,
kiváltképp, ha annyira eredeti történetet tettek elé, mint Lovecraft alkotása is volt.
Lovecraft egyik trükkje persze ilyenkor az volt, hogy fogta az elutasított kéziratot,
aztán visszaküldte azzal a megjegyzéssel, hogy a kért változtatásokat elvégezte,
noha valójában hozzá sem nyúlt a szöveghez.
És Wright állítólag legtöbbször áldozatául is esett a cselnek.
A Cthulhu hívása végül a Weird Tales
1928. évi, februári számában jelent meg.
És mennyi volt Lovecraft honoráriuma egy ennyire korszakalkotó műért? 165 dollár.
Ahogy Lovecraft írói tevékenysége virágzásnak indult, úgy ő maga is szinte kivirágzott.
„Mélységesen sajnálom, hogy ifjúkori gyengélkedéseim miatt
nem vehettem részt az olyan hagyományos tevékenységekben, mint a vívás, lovaglás, vagy a katonai pálya,
és sajnálom, hogy nem értékeltem megfelelően a teljességnek ezt a minőségét.
Lovecraft újra találkozni kezdett a barátaival,
hosszú sétákra hívta őket Providence-ben, és egyéb új-angliai helyeken.
Sőt, még egyfajta tolerancia is kialakult benne a körötte élő idegenekkel szemben,
különösen az ekkorra Providence-ben megtelepedett sokféle kultúra iránt.
1927. februárjában elérkezett az ideje, hogy írása is új irányt vegyen.
A The Case of Charles Dexter Ward (Charles Dexter Ward esete) az a regény, amelyben Lovecraft
minden korábbi szerkezeti ismeretét alkalmazza, és a hatás páratlan!
„Ward őrületének kezdete az elmeorvosok körében máig vita tárgya.
Dr. Lyman, a kitűnő bostoni specialista 1919-re vagy 1920-ra teszi.
Ez természetesen Ward újonnan felvett szokásainak köszönhető, kiváltképp annak, hogy
kitartóan kutatott egy bizonyos,1771-ben ásott sírt.
E nyughely Joseph Curwen nevű ősének sírja volt.”
Joseph Curwen rejtelmes egyén volt,
aki 1761 táján Salemből Providence-be menekült.
„Joseph Curwen egyik legfeltűnőbb furcsasága volt, hogy
a kor nem látszott nyomot hagyni rajta.
Végül, amikor az idegen már több mint ötven éve élt körükben,
de arcán és egész megjelenésén mindössze öt évnyi korosodás látszott,
az emberek komor suttogásba kezdtek.”
Kiderül, hogy Curwen titka az alkímiával és a fekete tudományokkal való foglalatosság.
Szerintem ennek a történetnek a szépséghibája, és meglehet, ez csak az én szememben szépséghiba,
hogy Lovecraft itt azt a fajta áltudományt szerepelteti,
ami nem méltó a tehetségéhez.
A rejtélyes és rémséges eseményeket egy bizonyos
„esszenciális só” használatával magyarázza.
„És ehhez hasonlatos Módon, az emberi Porból készült
esszenciális Só által az Alkimista
bűnös nekromancia alkalmazása nélkül is megidézheti halott Ősének Alakzatját.”
És ez bizony enyhén harmadrangú. Mint valami gyenge sci-fi.
Végül egy banda rátámad az elátkozott emberre, és istenkáromló varázslatára.
Arról az éjszakáról soha több szó nem esik, egészen
addig, amíg 1918-ban Charles Ward rá nem ébred, hogy Curwen leszármazottja,
és folytatni nem kezdi őse kísérleteit.
A múltat összeköti a jelennel, és életre kelti a kimondhatatlant.
Az egész majdnem olyan, mint egy krimi.
Dr. Willett valóban nyomoz az után, hogy mi történhetett Charles Dexter Warddal,
felfedi Curwen létét, felfejti a szerencsétlen baleseteket,
amelyeket azon erőfeszítései okoznak, hogy lényegében démonokat hívjon le a földre a csillagokból.
És amikor kiderül, hogy nincs meg az összes részlet, nincs meg az összes maradvány,
akkor rettenetes borzalmak bújnak elő, és ezeket persze el kell rejteni valahová.
Sosem értettem, hogy miért nem pusztítják el őket, de ki tudja, talán valamiféle szórakozás volt ez.
Itt is az az eset áll fenn, amikor Lovecraft becsmérlői azt mondják,
beharangozza, hogy „kimondhatatlan borzalmak” jönnek,
és aztán egyszerűen csak annyit mond, hogy a borzalom kimondhatatlan.
Valójában ez akkor derül ki, amikor Dr. Willett lenéz a kútba, és meglát valamit.
És Lovecraft igenis megtalálta a megfelelő metaforát,
ami „félelmetesen” több mint pusztán „kimondhatatlan”:
ez a testet öltött kozmikus valóság.
Lovecraft befejezte ugyan Charles Dexter Ward hosszú történetét,
de soha nem gépelte le, és nem küldte el a kiadónak.
A fiókban hagyta, és úgy gondolta nem érdemes vele foglalkozni.
Ez volt az első vázlat. Döbbenetes, de azt hiszem a
The Dream-Quest Of Unknown Kadath (Zarándokút Kadahtba) szintén a fiókban maradt.
Érthetetlen, hogy nem látta ezeknek a kiválóságát.
Nem hiszem, hogy Lovecraft alkalmas volt hosszabb elbeszélések írására.
Elment ameddig tudott, és megpróbálta feszegetni a határokat.
Egyik-másik levél egészen hosszú,
de bizonyos értelemben „élettelen” is, úgy, ahogy azt egy regény nem engedheti meg magának.
Lovecraft ekkortájt egy másik történetet is írt, amelyről egészen más véleménye volt.
A The Colour out of Space (Szín az űrből) lényegében kitűnő sci-fi film.
Vagyis történet. De filmet kellene csinálni belőle.
Igaz, fogalmam sincs, hogy lehetne megoldani a színeket.
Nem hasonlít semmihez, amit mi ismerünk. Nem is tudom...
Vannak ilyen típusú történetek, az ember egészen minimalista felállással dolgozik:
egy család, egy tanya, egy távoli mező, és
rájuk szabadít egy kozmikus melódiát. Egy kozmikus átkot.
1882-ben kezdődött, egy meteorittal.
„És estére már egész Arkhamban beszélték, hogy egy hatalmas szikla zuhant le az égből,
és Nahum Gardner tanyáján, a kút mellett befúródott a földbe.
„Az emberek feltártak valamit, ami
egy nagy színes gömb oldalának tűnt, az anyagba ágyazódva.
A színt, amely hasonlított a meteor furcsa spektrumának egyik-másik sávjához,
majdnem lehetetlen leírni,
és pusztán az analógia miatt nevezték színnek.”
És a Szín az űrből pontosan az, ami a történetben áll.
Csak egy szín az űrből, és a próza eszközeivel szó szerint leírhatatlan.
Olyasmi, amit majdnem lehetetlen még észrevenni is.
És hihetetlenül ármányos, nincs előle menekvés.
Hacsak földrajzilag nem megy el az ember tőle olyan messzire, amennyire csak tud.
A következő betakarítás idejére a fauna és a flóra egyaránt deformálódik,
és a Gardner családot megmagyarázhatatlan őrület támadja meg.
„Júniusban történt, a meteor érkezésének évfordulóján.
A szerencsétlen asszony sikoltozva próbálta elmondani,
hogy mit lát a levegőben, de képtelen volt leírni.
Hagymázos kiáltozásában egyetlen főnév sem jelent meg,
mintha valamit kiszívtak volna belőle,
mintha valami hozzátapadt volna, aminek léteznie sem lett volna szabad.”
Nemcsak egy meteoritról van szó. Valami van a meteorit belsejében.
Ami terjeszkedni kezd, és megmérgezi a tájat,
mutánssá teszi a környéket és az embereket is.
Ez is egy olyan történet, amelyben Lovecraft a fizikális borzalmak területére lép,
és feltárja a szerencsétlen farmercsaládra tett hatását,
de még azon is túl, az abszolút döbbenet világába ér,
a rettenet olyan transzcendentális minőségét tárja fel,
ami Lovecraft legjobb teljesítménye ezen a téren.
Noha a Cthulhu hívása a csillagok felé fordult,
a Szín az űrből egyértelműen a tudományos fantasztikum birodalmában helyezkedik el.
Éppen ezért Lovecraft ezt a történetet az új Amazing Stories c. folyóirathoz küldte be.
Az újság 1927. szeptemberében lelkesen közölte is a novellát,
ám fizetni nem volt hajlandó, és Lovecraft elhatározta,
hogy a jól bevált Weird Tales szerkesztőségén kívül nincs értelme máshoz fordulnia.
Ettől kezdve, haláláig, kizárólag a Weird Tales-nek küldte a kéziratait.
1928-ban egy massachusettsi kirándulás során Lovecraft egy különös kőkörre bukkant.
„Mind közül a legősibb a dombtetőn álló, durván faragott kövekből formált kör.
Úgy tartják, hogy inkább az indiánok, semmint a telepesek műve.”
A boszorkányvérről szóló pusmogás, a kecskefejő kísérteties vijjogása és a
mindig, mindenütt jelenlévő Vének egyvelegéből
Lovecraft megírta a Rémület Dunwichben c. novellát.
Wilbur Whateley Dunwich városában, 1913. február 2-án született.
„Lavinia Whateley-nek nem volt férje, de a helyi szokásoknak megfelelően
meg sem kísérelte megtagadni gyermekét.”
Egyfajta beltenyészetről van szó az istenek és az ember között, és létrehoznak valamit,
ami ilyen esetben létrehozható, valamiféle „félisten-félember” féle dolgot.
Wilbur Whateley nagyapja a vén, bűbájos Whateley,
egyfajta új-angliai különc paraszt.
Hogy mi motiválja? Véget akarna vetni a világnak?
Mert valamiféle szerencsétlen nyomorult vagy nihilista lenne?
Nem. Egyszerűen pár dolcsihoz akar jutni.
És Yog-Sothoth kalózkincset kínál neki, ha cserébe megkaphatja
a lányát, és ő strici módjára eladja neki a lányát.
Tízéves korára Wilbur Whateley természetellenes magasságot ér el.
„Arca is szokatlan érettségről tanúskodott,
ám annak ellenére, hogy milyen ragyogó elmére utalt, szerfelett csúf volt.
Vastag ajkában, érdes, sárgás bőrében, durva, göndör hajában
és furcsán hosszúkás fülében
volt valami szinte kecskeszerű, állatias vonás.”
De ami a jó dunwichi lakosokat még ennél is jobban zavarta,
az az volt, hogy a vén Whateley csordája, noha az öreg
állandóan új állatokat vett, mégsem növekedett.
És az emberek attól rettegtek, hogy valamit rejtegetnek a Whateley-ház padlásán.
És kiderül, hogy Lavinia ikreket szült.
Az egyik aránylag normális.
Igaz, hogy közel két és fél méter magas, és kecskére emlékeztet,
de mégiscsak normális.
A másik meg valamiféle félvér,
a láthatatlan féltestvér, aki sokkal jobban hasonlít az apjára.
Aztán rejtélyes mennydörgés zendül fel az erdőben,
tünedezni kezd a lábasjószág, majd egész családok tűnnek el.
Wilbur Whateley-ről pedig kiderül, hogy betört a Miskatonic könyvtárba,
ahol a teljes Necronomicont kereste,
amely tartalmazza a Vének visszatérését megidéző teljes szertartást.
„Yog-Sothoth ismeri a kaput, Yog-Sothoth maga a kapu,
Yog-Sothoth a kapu kulcsa és őre,
múlt, jelen, jövő mind egyesül Yog-Sothoth-ban."
A Dunwich Horrorért Lovecraft élete legmagasabb honoráriumát,
240 dollárt kapott a Weird Talestől.
De ekkor Lovecraft ismét csak képtelen volt értékesíteni a sikert,
és több mint egy évig nem is írt.
Lovecraft elhallgatásának oka a művészi fejlődés iránti vágy.
„Íme itt vannak a Poe-szerű írásaim, a Dunsany-szerű írásaim,
de jaj, hol vannak a lovecrafti írásaim?”
A felszínes olvasó számára Lovecraft írásai más nagy írók utánzásának tűnnek.
Ha megnézzük a korai novellákat, látjuk, hogy az írások dimenziója sokkal beszűkültebb,
míg élete vége felé, azt hiszem Lovecraft íróként,
művészként és emberként is sokat fejlődött.
És a világnézete is sokkal jobban kitágult.
És azt hiszem, onnantól fogva kezdett igazán szárnyalni,
amikor levetkőzte Dunsany hatását és amikor valóban a saját hangján kezdett írni.
Sok szempontból sokkal jobban írt, sokkal jobb kortárs irodalmat írt ezután,
abban az értelemben, hogy a nyelvezete és a helyszínei is közelebb kerültek a saját korához.
Látszik, ahogy egyes leírások konkrétabbá válnak, például
a korábbi „látott, de megnevezhetetlen dolgok”-jellegű leírások helyett
ilyen-olyan uborkatest, vagy szívókákkal teli csápok jelennek meg.
Szóval látszik, hogy élvezettel kezdi alkalmazni ezeket,
és teremtményeinek olyan méltóságot,
és olyan múltat teremetett, amely szerintem egyedülálló.
Providence biztonságából Lovecraft bátrabban merészkedett egyre
egyre messzebb és messzebb, a művészet és a magánélet terén egyaránt.
Levelezéseiben a faji, emberi és civilizációs kérdésekről
folytatott egészséges vitákat.
Minél inkább hajlandó volt kitenni magát a különböző, eltérő nézeteknek, és más helyekre látogatni,
annál inkább enyhültek a fóbiái, és kezdett ő maga is megenyhülni.
Sajnos ez a javulás a házasságát nem érintette.
Providence-be való visszaköltözése óta Sonia szinte alig találkozott férjével.
Míg Sonia karriere kedvéért New Yorkban maradt, Lovecraft szeretett városát részesítette előnyben.
1929. március 25-én, Sonia ismételt könyörgésére
a házaspár beadta a válópert.
Sonia Európába utazott, ahová Lovecraft is mindig vágyott, de soha nem jutott el,
majd Kaliforniába költözött, ahol újra házasodott
és 1972-ben bekövetkezett haláláig minden szempontból teljes életet élt.
1930-ban Lovecraft új történet írásába fogott.
1931 augusztusában sorra kerülő megjelenésekor
a Lovecraftban végbemenő változások már a papíron is felfedezhetőek.
A The Whisperer in Darkness (Suttogás a sötétben) megjelenését muszáj ünnepelni,
most, hogy a csillagászok megvonták a Pluto bolygóstátuszát.
A Pluto lényegében a „Yuggoth, az űr határán a Fekete Yuggoth”,
és a Suttogás a sötétben
Lovecraft reakciója az új bolygó felfedezésére.
Egy addig soha nem látott, hatalmas árvíz után, Vermontban
torz tetemeket sodor a víz a folyópartra.
„Rózsaszínes, mintegy másfél méter hosszú,
páncélos testeket, amelyeken hatalmas hátúszók,
vagy inkább hártyás szárnyak sorakoztak, és mindnek számos, ízelt lába volt.”
Albert N. Wilmarth, a Miskatonic Egyetem tanára
vizsgálni kezdi az idegen testeket.
„A Földön megjelenő gyalázatos lények a Yuggoth nevű sötét bolygóról jöttek,
de ez a bolygó maga is mindössze egy túlnépesedett előretolt helyőrsége egy
csillagközi népnek, amely eredete
messze kívül esik az einsteini téridő kontinuum határán.”
Ez Lovecraft egyik legvisszafogottabb története,
csak nagyon kevés ilyet írt, amely a mellékneveket használja.
Legtöbbje a levelezésekre épülő technikát alkalmazza, gondolom ezt valamikor
így sajátította el.
Ezen a téren érezhető a Drakula c. regény hatása, amelynek nagy tisztelője volt.
Wilmarth egy kollégája, Henry Akeley kapcsolatot teremt a lényekkel, és
Wilmarth megtudja, hogy Akeley szerint a zümmögő, surrogó lényeket sötét szándék vezérli.
Akeley ezt halálos veszélynek tartja, de valami egészen másnak bizonyul.
A legjobb történeteket Lovecraft pályafutásának utolsó szakaszában kezdte írni, annak ellenére,
hogy korábban „élettelennek” neveztem, látszik, hogy, a középpontban álló szörnyeket
más szemszögből kezdi nézni, és létrejön a mítosz.
A Suttogás a sötétben talán az első olyan írása,
ahol ez a változás már tetten érhető.
A lények még mindig rémségesek, és
hangfelvételen megszólaló hangjuk végtelenül ijesztő,
de ezek a lények nem teljesen ellenségesek az emberiséggel szemben.
Sőt, a „Yuggoth” bolygóról származó gombaszerű lények ki akarják tágítani az emberi tudatot, érzékelést,
hogy lehetővé tegyék az ember számára a kozmosz titkainak feltárását.
A folyamat azonban az agy eltávolításával, és az út során egy hengerben való tárolásával jár.
Mindez a felfedezés, kísérletezés nevében, de aligha ártalmatlan.
Az egész egy nagy átverés.
Mint ahogy manapság az emberek azt mondják, ugyan a Lamo-féle fasizmussal semmi gond.
Hol a gond? Ezeket az embereket csak félreértették.
De nem! Aki így gondolkodik, az téved, és jobban teszi,
ha reménykedik, hogy nem az életével fizet az ostobaságáért.
És Wilmarth egyre jobban belebonyolódik a dologba, pedig Akeley már szinte nincs is!
Az agya valahol egy konzervdobozban utazik, és
a zümmögő „homárok” teljesen „félrevezetik”, meg minden.
Szóval átvernek, ha azt hiszed, hogy jóságosak.
Mindazonáltal a Suttogás a sötétben
a Lovecraft életének utolsó éveiben jelentkező
tolerancia előjeleként is felfogható.
Lovecraft utazásai tovább növelték első kézből szerzett ismereteit a körötte változó világról.
Igyekezett bepótolni az elvesztegetett időt.
„Ám ez a sokat halogatott, félig-meddig való ismerkedés a világgal nem
volt olyan alapos, mint amilyen lehetett volna, ha fiatalabb koromban kerül rá sor.”
Lovecraft rajongói nem tudtak lépést tartani a fejlődés iránti vágyával.
Folytatta szellemírói munkát, de a névtelenség egyre kevésbé vonzotta.
Ezért 1931-ben újabb saját történetbe kezdett:
Az ősi Antarktisz horror története ez.
„Teljes egészében akaratom ellenére való, hogy okát adjam, miért ellenzem
az Antarktisz tervezett megszállását, ezt a vég nélküli őskövület-vadászatot,
az ősi jégsapka mértéktelen fúrását és olvasztását.
Hogy miért kívánom a felfedező világot általában is
távol tartani minden meggondolatlan és túlzottan ambiciózus programtól az őrület e hegyeinek régióiban.”
Az At the Mountains Of Madness (Az őrület hegyei) egyik-másik leíró szakasza
számomra vetekszik az irodalom legnagyobb földrajzi fantázia-alkotásaival.
Úgy vélem, hogy ebben a novellában olyan festői leíró
minőség van, amely más munkáiban nem nagyon található.
Ez egyike azoknak a helyeknek, ahol minden létező hatás összeér,
már maga a gondolat, hogy az ember a jégen át menetel, is elég szörnyű.
Hiszen az Antarktiszon vagyunk.
És ez bizony tudományos fantasztikum, és az ember tudja, hogy idegenek hatolnak be
ezeknek az égig érő szikláknak az előhegységeinél.
Egy expedíció pre-kambriumi időkből származó őskövület-maradványokra bukkan.
„Iszonyatos, hordóformájú, soha nem látott őskövületeket találtak.
a furcsa redők árkaiból különös kinövések állnak ki,
taréj, vagy szárnyszerű képződmények, amelyek legyezőszerűen tárulnak-csukódnak.
Az elrendeződés az ősi mítoszok bizonyos szörnyeire,
kiváltképp a Necronomiconban emlegetett Vénekre emlékeztet,
amelyek a földi életet egyfajta tréfa, vagy tévedés gyanánt teremtették.”
Az egyik legszörnyűbb gondolat az, hogy
az a dolog, amelyet a tudósok tanulmányoztak, egyszerre csak majdhogynem felboncolja őket.
Szóval, az intelligenciának és a kíváncsiságnak ez a megnyilvánulása,
ezeknek a lényeknek a kíváncsisága, és az, ahogy apró nyomokat hagynak az expedíció felszerelésén,
ez rettentően rémséges volt számomra.
Valami borzalmas, ijesztő dolog elkergette a tudósokat,
valami, ami elvileg egy őskövület volt, most üldözni kezdi őket.
Az előkészítő egység rejtélyes és maradéktalan megsemmisítése után
a szerencsétlenül járt expedíció túlélő tagjai a sziklacsúcsok között
hatalmas várost fedeznek fel.
És ott megismerik a csillagfejű Vének tragikus történetét.
Hogyan alakították a földi életformákat,
hogyan élték túl a más, a kozmikus végtelen egyéb fajaival folytatott harcokat,
hogyan estek áldozatul a shoggoth rabszolgáknak
ezeknek a protoplazmaszerű lényeknek, akik számtalan forma felöltésére képesek.
A 60-as években népszerű volt az az elképzelés,
hogy földön kívüli lények jöttek ide, és ők teremtették meg az emberi fajt.
De az kimondottan elcsépeltnek számít ahhoz képest, amit Lovecraft kitalált.
Vagyis: a földön kívüli erők harca folyt,
és az ember majdhogynem tévedésből, egy hiba eredményeként örökölte a Földet,
mert a két jelentős, földön kívüli erő lényegében kiirtotta egymást.
Az Az őrület hegyeiben
szereplő Vének mind tudósok, művészek, építészek,
és igen, persze, csápos, szárnyas uborkák, de
gondolkodó, intelligens lények,
és az intelligenciának ez a jelenléte a Lovecraft történetében működő gonoszt
csak erőteljesebbé teszi.
Az Az őrület hegyei a képzeletbeli
a szövetkezés és az empátia érzéseit.
A képzelet igazi nagy eredménye Lovecraftnál,
hogy ezeket a fenyegető lényeket
egyfajta barátságosabb fényben látta, és végül egészen megszerette őket.
Igazából mindig is szerette őket,
És lehet, hogy a Vének savanyú uborkára emlékeztető,
szárnyas, krinoid hordók és valami rossz vicc gyanánt
a fejük tengeri csillagra formáz, de valójában emberek.
De miért?
Mert ott vannak a fellázadt rabszolgák, a shoggothok, akik zaklatják őket.
Tehát, vajon Lovecraft egy másik csoport tagjait magával egyenlőnek látja
mert minden ember egyenlő,
vagy együtt érez velük, hogy rabszolgatartóként most mégis menekülniük kell,
egy még hozzájuk képest is furcsább faj elől? Nem is tudom mit jelent ez. Nem is olyan rosszak.
Van egy ravasz vezérük, aki szemben áll a nagyképű rosszfiúkkal.
Azt hiszem, hogy az Az őrület hegyei óriási hatással lehetett
Ridley Scott A nyolcadik utas a halál c. filmjére.
Egy űrhajó leszáll egy bolygóra,
és az űrhajósok felfedeznek egy hatalmas, város nagyságú űrhajót,
tele halott lakosok maradványaival,
és valami mással, ami nagyon is eleven, és várakozik.
És aztán úrrá lesz az embereken.
Lényegében elmondható, hogy az Az őrület hegyei
inspirálta a történetet, amelyen az A dolog c. film ötlete alapszik,
és amely szintén az Az őrület hegyei
egyfajta másolása, hiszen a történet nagyon is filmszerű.
Ez a történet a Cthulhu-mítosz koronagyémántja.
És rettenetes csapás lehetett, amikor a Weird Tales szerkesztője,
Farnsworth Wright elutasította.
És sajnos Lovecraft egyértelműen úgy döntött, hogy többé nincs meg
az a képessége, hogy el tudja mondani, amit el akar mondani.
Élete utolsó éveiben már csak nagyon kevés prózai alkotást írt.
Igaz, hogy a következő néhány évben még több kísérletet tett, de
a legtöbbjük, mint a The Shadow Over Innsmouth (Árnyék Innsmouth fölött) problémás volt a számára.
Lovecraft szinte szégyellte magát miatta,
és azt hiszem, talán rájött, sőt, valószínűleg rájött, hogy bizonyos értelemben
egyfajta visszafejlődést jelentett. Visszacsengtek benne
ifjúsága régi, idegengyűlölő előítéletei.
„És vajon miért olyan nyomott kedélyű mindenki Innsmouth-ban?
Egyik-másik történet szinte nevetséges.
Hogy a vén Marsh kapitány eladta a lelkét az ördögnek,
és pokolbéli lidérceket telepített Innsmouth-ba.
Ezek némelyikének furcsa, keskeny feje volt,
lapos orra, kidülledő, csillogó szeme, amelyet soha sem hunyt le.
és a bőrükben is van valami furcsa.”
Olyan lényekről van szó, amelyek normális külsővel születnek,
de minél idősebbek lesznek, annál furcsábbá válnak.
Míg végül az átalakulás véget ér, és a lények becsusszannak a tengerbe, ahol örökké élnek.
Kétségtelen, hogy egyfajta biológiai horrorról van szó.
Ahol nemcsak az emberi társadalom, hanem az emberi test is darabokra hullik.
De azt hiszem a kultúra miatti aggodalom mindent felülír.
Felbukkan a mélységlakók kultúrája, és az évtizedek folyamán
felemészti Innsmouth kultúráját, és Innsmouth végül megszűnik létezni.
Nyilvánvaló, hogy a történet mögött húzódik egy bizonyos fajgyűlölő, idegengyűlölő utalás,
de szerintem ez nagyon rejtett, és csak közvetve jelentkezik.
Én magam kezdem úgy gondolni, ez Lovecraft egyik legjobb novellája.
És itt olyat tesz, amit egyébként nem gyakran látunk tőle: akciójeleneteket ír.
A Gilman szállodából való szökés például egy remek akció-jelenet,
a futás, aztán ahogy a menekülők beleszaladnak
az iszonyatos béka-hal lények tömegébe,
egészen csodás, és egyáltalán nem jellemző Lovecraftra. Nem sok hasonlót írt.
Az Árnyék Innsmouth fölött c. novellát
Lovecraft soha nem küldte el publikálásra.
Részben, mert saját magát is lenézte,
mert soha nem volt elégedett a munkájával,
de azt hiszem az olvasók és a kritikusok sem vették észre,
hogy micsoda képzelőerő működik az írásai hátterében.
Több évnek kellett eltelnie, mire a modern ízlés értékelni kezdte Lovecraftot.
1935 végén a New York-i irodalmi ügynök, Julius Schwartz
alaposan átnézte a korábban elutasított Az őrület hegyeit.
Hála Donald Wandrei erőfeszítéseinek.
Hamarosan a Árnyék az időn túlról c. írást is sikerült eladni,
és a kettő együtt Lovecraft legmagasabb irodalmi honoráriumát adta ki, 595 dollárt.
1936 vége felé, amikor a siker akár elérhetőnek is tűnt,
Lovecraft egészsége megrendült.
Azt hiszem, ha Lovecraftnak sikerül megőriznie az egészségét,
akkor a ’40-es, ’50-es évekre egészen híres író lehetett volna, ha megéri.
Azt hiszem, Lovecraft a pályája csúcsán halt meg.
Lovecraft számos kisebb betegségben szenvedett, többek között emésztési zavarokkal is küzdött.
Mire orvoshoz fordult a rák a vékonybélre húzódott.
H. P. Lovecraft 1937. március 15-én hunyt el,
46 és fél éves korában.
Noha tudta, hogy egy szűk körben elismert,
a nagyközönség elismerését soha, semmilyen értelemben nem nyerte el.
Amikor tehát meghalt, jogosan tekintethetett volna magára úgy,
mint aki kudarcot vallott, vagy legalábbis roppant jelentéktelen író volt.
Tanítványai nélkül feledésbe is merülhetett volna.
Az emlékét olyan emberek, mint Derleth és Robert Bloch tartották életben.
Vették a fáradságot, és kiadatták a könyveit.
August Derleth és Donald Wandrei,
Lovecraft két legodaadóbb híve,1939-ben
elérte azt, amire Lovecraft életében senki sem volt képes.
Megalapították az Arkham House nevű kiadót,
The Outsider And Others (A kívülálló) címmel kiadtak egy novelláskötetet H. P. Lovecrafttól.
Az „Arkham House” lényegében Lovecraft halálának köszönheti a létét,
úgy értem szinte azonnal létrejött,
amint Lovecraft halálának híre elérte August Derleth-t.
Eredetileg az volt a célja, hogy Lovecraft írásait publikálja.
De aztán döbbenetes eredményeket ért el, ahhoz képest, hogy milyen kis kiadó.
És ezt a sikert követve elhatározták, hogy még több Lovecraftot adnak ki
és a Weird Tales más nagy íróit is, mint Clark Ashton Smith és még Donald Wandreit is!
Az Arkham House könyvei rendszerint hihetetlenül gyorsan,
hihetetlenül értékessé, keresetté váltak a gyűjtők körében.
Nem azért, mert ritkák voltak, hanem mert nagyon jók voltak.
Biztos, hogy egy évtizeden át az Arkham House kiadón kívül más kiadó nem
szakosodott nagyrészt a természetfeletti horror
és egy sokkal kisebb mértékben a tudományos fantasztikum kiadására.
Addig az olcsó, jelentéktelen irodalomnak számított.
Az Arkham House volt egyike a legelső kiadóknak,
amely azt hirdette, hogy ez az anyag megérdemli a tiszteletet.
Az Arkham House sikerét követően
számos író is hozzátett a Cthulhu-mítoszhoz.
Sőt, életében, ezt maga Lovecraft is szorgalmazta.
Ez a Lovecraft-játék része:
olyasvalami, hogy ha az ember ráérez, akkor hozzá akar tenni valamit, és tovább adni.
És ez már a kezdetektől a Lovecraft-játék része volt.
Fritz Leiber, Bloch, ezek mind, August Derleth is persze,
csippentettek innen, elvettek, hozzáadtak valamit, tovább adták,
és aztán mi is folytattuk.
Az volt a gond, hogy amikor tinédzserként Lovecraftot kezdtem olvasni,
az gondoltam, ez az, így kell ezt csinálni!
De sajnos valójában azt mondtam magamban, így kell ezt utánozni.
és ami még ennél is rosszabb, hogy bár az angliai Liverpoolt
30 kilométernél nagyobb távolságra soha nem hagytam el,
a sztorikat Massachusettsbe, meg Arkhamba meg hasonló helyekre, Kingsportba tettem.
És fájdalmasan nyilvánvaló volt, hogy egész idő alatt szinte ki sem mozdultam Liverpoolból.
Különösen, amikor a vidéki szereplők kinyitják a szájukat.
Ha elolvassuk King A köd c. művét, látjuk, hogy tiszta Lovecraft.
Egyfajta csápos lényekről szól, amelyek egy másik dimenzióból törnek ránk,
és Maine államban halálra rémisztik a vevőket a boltokban.
Színtiszta Lovecraft, ebben biztos vagyok.
Írtam egy novellát. Shoggoth's Old Peculiar volt a címe,
és ebben két lovecrafti szörnyecske panaszkodik Lovecraftra, hogy milyen író volt.
De az az igazság, hogy csak olyasmin tréfálkozunk, amiben van élet.
A halott dolgok parodizálásának semmi értelme.
Olyasmit sem érdemes parodizálni, ami számunkra nem érdekes.
Azon meg végképp nincs mit viccelődni, ami semmit sem számít.
És közel 100 évvel a halála után, Lovecraft még mindig számít.
Olyan szenvedély ez, ami a mai napig tart.
A kritika ellenére is.
Hát, szerintem a természetfeletti horror írásokat mindig is körül fogja venni valamiféle sznobizmus.
Az írónak legalább száz éve halottnak kell lennie, hogy a végén egészen rendesen komolyan vegyék.
Az alkotónak, aki ebben a zsánerben működik tisztában kell lennie azzal,
hogy a munkája nem kapja meg azt az elismerést, mint ha úgymond „rendes” irodalommal foglalkozna.
Elgettósították.
Egy komoly író szemében nem számít rendes foglalatosságnak.
Nézzük csak meg mi történt Stephen Kinggel, évekkel ezelőtt micsoda hadjáratot folytattak ellene.
Lebecsülték, mert nem komoly irodalmat írt.
Ma már könnyű elfelejteni,
hogy olyan világban élünk, amelyben a nekem, mint fantasy, horror, tudományos fantasztikus vagy mi a csoda írónak
a könyvei ugyanúgy megjelennek keménykötésben, mint bárki másnak.
Ugyanúgy ott lesznek a polcokon, mint bárki más írásai. De régen ez nem így volt.
Most azonban Lovecraft már megjelenik a
Penguin modern klasszikusok sorozatában, és azt hiszem,
nem is kérdés, hogy ennek megvan minden alapja, és nagyon is itt volt már az ideje.
Legalább 25 nyelvre lefordították, olyanokra, mint cseh, lengyel,
japán, koreai és még bengáli kiadása is van!
Sokan úgy ismerkednek meg a munkáival, hogy nem is tudják,
Lovecraft írásáról van szó. Ott van például a
Hellboy, ami bőségesen kölcsönöz a lovecrafti mítoszból,
és még az olyan történetekben is, mint a Karib tenger kalózai, Davy Jones
pontosan úgy néz ki, mintha épp most kúszott volna elő Lovecraft
valamelyik novellájából. Teljesen úgy néz ki, mint Cthulhu.
Az ember szétnéz maga körül és mit lát? A plüss Cthulhu jelenséget!
Cthulhu papucsot, vicces Cthulhu sapkákat.
Ismerek egy társaságot, és nagyon érdekes,
hogy előszeretettel játsszanak egy Cthulhu hívása nevű játékot,
és kiválóan ismerik az összes lovecrafti teremtményt,
ennek ellenére soha egyetlen sort sem olvastak Lovecrafttól.
Fogalmuk sem volt róla, hogy miket írt.
Lovecraft ábrázolásmódja olyannyira meglepő és borzalmas, hátborzogató és színes,
hogy több rockbandát is megihletett.
És azt hiszem kiváltképp megfogja a valamilyen módon kívülállókat,
vagy azokat, akiket a társadalom nem egészen fogad be, a kissé magányos farkasokat.
Azt hiszem Lovecraft mai népszerűségének egyik oka
a roppant sötét szemléletmódja, az, ahogy arról beszél, hogy az ember
örüljön, ha tudatlan marad. Mert ha ismerné az igazságot, akkor vagy megőrülne, vagy végezne magával.
És ehhez manapság mindenki tud kötődni valamilyen szinten.
Minden egyes választáskor láthatóak ilyen szövegű matricák, hogy:
Szavazz Cthulhura! Miért érnéd be kisebb gonosszal?
Lovecraft híre olyan méreteket öltött, hogy vannak okkultisták, akik határozottan állítják, hogy a
Cthulhu mítosz nem is mítosz.
Szerintem minden vallás egy-két ember önáltató eszméivel kezdődik,
és amikor már elegen követik, akkor világnézetté válik, és az élet része lesz,
ha az ember hétköznapi életet él, akkor a dolog egy idő után már nem tűnik épeszűnek,
de ha az ember azon kevesek közé tartozik, aki hisz benne, akkor olyan intenzitással éli meg,
hogy az egyfajta elmezavarhoz vezet, és ez az,
ami engem megrémít. Hogy vannak olyan kultuszimádók,
akik valóban hisznek a Vének létében.
Szerintem valahányszor valaki megteremt egy olyan jól kidolgozott világot,
számíthatunk rá, hogy lesznek, akik elkezdenek mondjuk klingon nyelven beszélni vagy
hobbitnak öltözve szaladnak le a boltba vagy komolyan hisznek abban, hogy
sikeresen meg tudnak idézni néhányat a Vének közül a nappalijukban.
És úgy tudom, voltak, akik belehaltak abba, hogy megpróbáltak megidézni valamilyen ősi istenséget.
Én például tudom, hogy voltak, akik így viszonyultak a Csillagok háborújához.
Annyira elmélyültek benne, hogy volt aki azt kívánta, bárcsak igaz lenne,
mások meg úgy vélték, hogy igaz is, mindez egy párhuzamos világban valóban létezik.
És amikor ez történik, akkor egy nagyon meredek lejtőn indulunk meg lefelé.
Szóval én semmiképp sem tanácsolom, hogy valaki túl sok pénzt, vagy erőfeszítést fektessen bele,
hogy mondjuk, megidézzen egy shoggotht a konyhájába. De hát ez mindenkinek a maga ügye.
„Az emberiség legősibb és legerősebb érzése a félelem,
a legősibb és legerősebb félelem pedig az ismeretlentől való rettegés.”
Egy olyan világban élünk, amelyben
ha fogalmunk sincs, hogy ki az a Cthulhu, ha soha nem olvastunk semmit Lovecrafttól,
a „poénokat” akkor is megértjük.
És természetesen messzemenően sokan vannak, köztük én magam is,
akik túlságosan is nyilvánvalóan utánozzák a stílusát,
de emellett jelentős hatással volt a legkülönfélébb emberekre. Olyanokra gondolok, mint
Fritz Leiber, Poppy Z. Brite, Caitlín Kiernan, T.E.D. Klein és még sokan.
Számomra Lovecraftban az a legragyogóbb, az benne a legfontosabb,
hogy micsoda képzelőereje volt.
Hihetetlen, hogy itt van ez a teljes visszavonultságban élő ember, aki meghúzza magát
Rhode Islandon, Providence városában egy kis házban, és lényegében lerakja a modern horror alapjait.
Ebben rejlik Lovecraft kettőssége:
Egyfelől, aki akarja, az akár egy vallás alapjául is veheti az elképzeléseit.
Mások komoly tudományos szempontokból, vagy írói szempontból
vizsgálják az írásait. És ha meg ...
Ha meg az ember szívesen ábrázol hátborzongató szörnyeket
akkor valahol Lovecraft őt is készen állva várja.
Fordítás: Abrudán Katalin
Időzítés, tördelés: Laki Péter
A szakmai közreműködésért és segítségért külön köszönet illeti Tomasics Józsefet és Hilary Stuartot.
A filmben említett művek magyar címei: The Call of Cthulhu (Cthulhu hívása) - Kornya Zsolt The Outsider (A kívülálló) - Bihari György The Rats in the Walls (Patkányok a falban) - Galamb Zoltán
Herbert West - Reanimator (Herbert West, az újjáélesztő)- Bihari György The Case of Charles Dexter Ward (Charles Dexter Ward esete) - Baranyi Gyula
The Shadow Over Innsmouth (Árnyék Innsmouth fölött) - Kornya Zsolt The Dream-Quest of Unknown Kadath (Zarándokút Kadathba) - Bihari György
The Colour out of Space (Szín az űrből) - Galamb Zoltán At the Mountains of Madness (Az őrület hegyei) - Sóvágó Katalin
The Dunwich Horror (Rémület Dunwichben) - Galamb Zoltán The Whisperer in Darkness (Suttogás a sötétben) - Kornya Zsolt
The Shadow Out of Time (Árnyék az időn túlról) - Bihari György The Horror at Martin's Beach (Rettenet a tengerparton) - Vitális Imre
A filmben szereplő idézeteket fordította: Abrudán Katalin
Magyar H. P. Lovecraft Társaság www.lovecraft.hu